- Ще свърши преди да стигне до нас. - Ще престанеш ли?
- Наистина се нуждая от нови обувки, човече. - Скечи, това е опашката за бензин.
Знам. Скай каза, че ако му занеса няколко галона повече, ще ми даде гуми за колелото.
- Хей, не се предреждай! - Мислех, че искаш обувки?
- Скай няма обувки. Хърбал има. - Значи ще замениш гумите за обувки?
Хърбал няма нужда от гуми, трябва му ютия за неговата дама, но на Синди Оригиналът и трябват.
- А Синди Оригиналът има ютия. - Не, Нормал има ютия.
Той ще я размени, със Синди Оригиналът за някакво дамско бельо,
а тя ще я даде на Хърбал за гумите, които Скай ми даде за бензина, и така ще получа обувките.
Добре.
За какво му е на Нормал дамско бельо?
Аз съм бизнесмен. Не задавам въпроси.
Не си ли си мислела да се разкараш за няколко дни?
Това е причината да се редя на опашка.
Хей, Лоугън е. Имам нужда от помощта ти за нещо, Мат.
Помниш ли, че някакви протестиращи изчезнаха, когато градът обяви военно положение?
Говореше се, че са изчезнали заради полицейския отряд на смъртта.
Мисля, че мога да го докажа. Получих информация за едно от ченгетата на сцената.
Партньорът се опитва да се измъкне от случилото се.
Партньорът е мъртъв.
Момчето изчезва. Покрил се е в малко градче на крайбрежието.
Мислиш, че ще проговори?
Можеш ли да ми предоставиш секторна парола, за да мога да напусна града и да разбера?
Секторна полиция се стегна след бунтовете.
Никой не може да влезе или излезе от града без парола Клас 1, дори и да можех да ти дам.
- Добре. - Знам, че няма просто така да се откажеш.
Но ми направи услуга. Бъди внимателен
Имаш я.
- Хей. - Хей.
- Къде отиваш? - Ние. Забрави ли?
Замайващите височини? Свежият селски въздух? Разходка по водопадите?
Говорихме за това миналата седмица.
Сигурно си забелязала, че има малко промени от тогава.
Освен ако не планираш да ме търкаляш до връх Рейниър, може би ще размислиш.
Какво? Върнал си се в количката и за това не можеш да живееш повече?
Не, но не мога точно сега да катеря планини, мога ли?
Забрави за замайващите височини.
Какво ще кажеш за свежият селски въздух?
- Огньове? Сморс? - Имам работа.
А аз чаках цяла сутрин на опашка за бензин.
По никакъв начин не можеш да излезеш от града.
Не и без... Секторни пароли.
Клас 1, VIP, Секторна парола "без да задаваш въпроси".
Един час трябваше да вися на долу с главата на един прозорец, за да ги свия от полицията.
Почти повърнах, почувствах се отвратително и мразя да повръщам.
Ти не ми плащаш.
Кой е казал нещо за плащане?
Не искам да нараня деликатното ти мъжко его, но хижата на чичо ти е в онази посока.
O. Не ти ли казах? Беше опустошена от термити. Нанесли са се на всякъде.
- Е и? Ние ще ги изнесем. - Чувала ли си някога за градчето Кейп Хевън?
Малка курортна общност Минавал съм веднъж. Очарователно.
Хижата на чичо ти е дяволски очарователна, да не споменаваме, че е и безплатно.
Ти... Дадена е под наем. Не ти ли казах и това?
- Само ми каза, че е нападната от термити. - Както и да е.
Наистина ще се влюбиш в това място. Перфектно ваканционно местенце.
Докато си получа Сморса.
Спомням си този хотел. Огромен басейн. Висок трамплин. Родителите ми...
Този хотел. А имаше ли случайно момче за паркиране колите?
- На къде сте тръгнали? - В градчето.
- Ако търсите работа, тук няма никаква. - Имам въпрос. Може ли да ви видя значката?
Нямам значка. Ние стоим тук, защото не искаме неприятности.
Не, ние сме тук просто за уикенда.
Полицейския час е десет. Съветвам ви да не стоите по улиците след него.
- Разбрах. - Добре дошли в Кейп Хевън.
Когато мъжът е мъж, и туристите се страхуват.
- Каква беше неговата уговорка? - Знаеш как беше след пулсът.
Такива места бяха завладени от хора, опитващи да се махнат от градовете. Отчаяни, гладуващи.
Човешките работи няма да са толкова зле.
Ядрен взрив изпържи компютри и сателити,
превърна информационната епоха в каменна.
Не означава, че не можеш все още да ловиш риба или фермерстваш.
Те трябва да пазят отвън, иначе тези места ще бъдат мобилизирани.
Той просто ни дразнеше, защото беше отегчен.
Не осъзнават ли, че хората искат да избягват от военното положение...
- и да се преструвате, че пулсът не се случвал? - По-лесно е да се каже, от това да се направи.
- 12.05. - 1-ви Юни, 2009.
Времето на пулсът удари.
- Вие ли сте Труди? - Г-н Кейл.
Ъ... заобиколете. През кухнята.
- Чудесно.
Газовата печка. Тук е бойлерът.
Включвайте го когато ви е нужен.
- Трудно се намира Пропан в тези дни. - Няма проблем.
Камината работи. Можете да използвате нацепените дърва отвън, ако ви трябват...
O, стъпалата. Ще доведа дърводелец да постави рампа сутринта.
Великолепно.
Банята е зад тази врата.
Спалнята.
Къде е стаята за гости?
- Хъркам. - Тя е точно тук.
Здрасти.
Не погледнахме долу. Ще кажа на Сейдж да донесе няколко одеала.
Сега, къде е телефонът?
- Тук няма такъв. Съжалявам. - Защото мобилният ми не може да хване сигнал...
- Трябва ми телефон. - Има телефонен апарат в града.
- Великолепно. - Ако не е проблем, бихте ли...
О, да. Извинете.
- Заповядайте. - Благодаря. Сеидж, да тръгваме!
- Изплюй го. - Да изплюя какво?
Нуждаеш се от Блинг, за да ти храни котката, която нямаш?
Имам източник, с когото трябва да говоря тук в града.
- Какво? - Трябваше да знам.
- Макс, това е важно. - Дойде тук да работиш.
Преди 10 години, 18 човека бяха убити за това, че се изправиха срещу полицейската бруталност.
- Този човек беше там. - Не ме интересува, дори и да може да вдига мъртви.
- Предполагаше се, че ще сме на почивка. - Как мога да се забавлявам, когато...
Когато 18 неспокойни призрака чакат да отмъстиш за тях?
Когато човекът отговорен за убийството им беше Ролинс Милър, шефът на полицията!
И не само се измъкна безнаказан за това, но и го повишиха.
Ако не знаех, че ще е отстъплението на Само Очите, нямаше да дойда.
- Значи аз му позволявам да се измъква безнаказано? - Не можеш да поправиш всяка грешка.
- Трябваше поне да опиташ. - Както и да е. Върви да говориш с източника си.
Това момиче ще се връща да прави Сморс и да си почива.
Добре. Ще се върна по-късно.
Не бързай.
Забавлявай се, защото това е по-важно.
Ще се опитам. Въпреки, че ще ме измъчва вина,
откакто не трябва да споделям с всеки сам човек на тази планета.
Леля ми е доктор. Мога да я доведа, ако искаш.
- Не, всичко е наред. - Какво ти става?
Имам този проблем. Химикалите в мозъкът ми се побъркват
Просто трябва да взема тези хапчета и след малко всичко минава.
Триптофан. Това го има в млякото.
- От къде знаеш това? - Леля ми е доктор.
Тя ще ти даде чаша с мляко, когато не можеш да заспиш.
- Казва ти защо го прави. - Аз също страдам от безсъние.
- Аз наистина не искам. - Как дойде?
Кошмари.
Аз също, понякога.
- Какви? - Преследващи ме хора.
Опитват се да ме наранят.
В моите се крия от тях. Когато се опитам да избягам...
Не можеш да мръднеш.
- Те продължават да идват. - Никога не се приближават.
- Да. - Да.
Сигурна ли си, че не искаш да я доведа?
Да. Разбира се.
- Как дойде? - Сложно е.
Един вид тайна.
Аз също имам тайна.
Така ли?
Ще ти кажа моята, ако ми кажеш твоята.
Добър опит.
Търся Хърман Колбърг.
Хърман?
- Г-н Колбърг? - Да?
Аз съм Лоугън Кейл. Журналист съм.
Може ли да говоря с вас за минута? Насаме?
За какво?
Знам кой сте. От къде сте. И не съм тук, за да създавам неприятности...
Нямам представа за какво говорите.
Работили сте в Сиатълската полиция.
Сменили сте си името след 2010-та, когато сте напуснали силите
Не знам какво да ви кажа, но сте сбъркали човека.
- Знам защо не сте склонен да говорите. - Не съм човекът, когото търсите.
Може би не ви е грижа за 18-те човека, които полицаите убиха.
Но партньорът ви го е. Той умра, опитвайки се да помогне и да направи каквото трябва.
Не позволявайте неговата смърт да е напразна.
Ау, стреляй.
- Сигурно обичаш мляко, а? - Прави тялото здраво.
Хей, Бени. Напълни ни я.
И чаша мляко за дамата.
Сейдж.
Това гаджето ти ли е?
Хей, защо не бъдеш добър приятел и не ни представиш?
ОК. Сам ще го направя.
Здрасти. Аз съм BC.
Свършихте ли с масата?
Давай. Цялата е твоя, скъпа.
Хайде.
Удари точно тук.
- Хей. - Хей. Видях бележката ти.
- Помниш ли Сейдж. - Разбира се.
- Как върви? - OK.
И така? Как мина? Намери ли го?
Ъ, оказа се, че той не е човекът, за когото го мислех.
O. Предполагам, че нямаш избор, но...
забавлявай се.
Добре ли си?
Добре съм. Той знае.
Просто съм малко уморена.
- Съжалявам, бабаит. Играта е моя. - Благодаря.
Че не ме третира като хлапе и не ме остави да победя.
- Е, искаш ли да си моята следваща жертва? - Внимавай, избухлив съм?
Късметлия.
- Късметлия. - Не е зле.
Мило.
- Проблем ли имаш? - Нямам никакъв проблем.
- Просто се наслаждавам на гледката. - Защо не идеш да се наслаждаваш от пещерата си?
O, OK.
Падна и не може...
Хей...
- Добре ли си? - Да.
Добре съм.
- Добро утро. - Хей.
- Искаш ли закуска? - Не. Не съм гладна.
- Лош припадък? - Не повече от обикновено.
Просто имам главоболие и краката не ме държат.
- Това е ново, а? - Предполагам, че е време за 50000 милен преглед.
Студено ли ти е? Защото не можах да намеря запалка.
- Не, добре ми е. - Нека ти донеса одеало.
Казах, че съм добре.
Точно така. Забравих.
Не се предполага, че трябва да ти помагам, защото си супер герой.
Аз съм човекът на колела.
Как моята побъркана генетика внезапно те заинтересува?
Когато се нахраниш, искаш ли да се поразходим някъде?
Не искам да те бавя.
Добре. Щом искаш да те съжалявам, така да е.
- Хей. - Хей.
- Твои приятели? - Донякъде.
Как така, донякъде?
- Помниш ли, когато казах, че имам тайна? - Да.
- Обещай, че няма да казваш? - Обещавам.
Понякога ги виждам. Нощем.
- Когато заспиш ли? - Не. Той е там в стаята ми.
Имаш предвид, като призрак?
Може би просто си въобразявам.
- Защото знам историята. - Каква история?
Как е умрял.
- Мога ли да ви помогна? - Труди ме изпрати.
- Вие сте дърводелеца? - Кутия с инструменти, дъски. Пикап.
- Да не мислиш, че съм зъболекар? - Друго си мислех.
Случило се е преди да дойда да живея тук.
Това беше веднага след пулсът. Те пускаха генератора, за да има ток.
Имаше инцидент.
Те всички загинаха.
Това беше неговата стая.
Хей, Сейдж. Погледни това.
Какво има?
Сейдж!
Така. Това е.
Приключих.
- Искаш ли да я изпробваш? - Сигурен съм, че е добре.
Малко е стръмна. Аз, ъ... не искам да се обърнеш.
Добре е.
Ами, приятен ден тогава.
Хърм.
Никой тук не знае кой съм и така искам да си остане.
Ако си умен, ще зарежеш всичко това.
- Може би не съм толкова умен. - Нищо, което можеш да направиш няма да ги върне.
Не, но може би ще махна отговорните ченгетата от улицата, за да не го направят отново.
Ти не знаеш. Не знаеш какво беше на предните линии.
- Казваш го, сякаш е било война. - Беше.
Лятото на 2009-а. Сиатъл полудя.
Хора плячкосваха, опожарявайки градът. Трябваше да направим нещо.
Да арестувате демонстрантите, да ги разстреляте...
и да изхвърлите телата им в масов гроб? - Демонстранти? Те подстрекаваха хората.
- Те са се опитвали да контролират полицията. - Да ни контролират?
Виждах хора, висящи на телефонни стълбове, линчувани от съседите си.
Имам предвид. В началото всеки си мислеше, че арабите са виновни за пулсът.
Просто, всеки чужденец беше мишена.
Много скоро, когато някой имаше нещо, което друг искаше... това беше честна игра.
Трябваше да удържим положението под контрол.
И ако трябваше да строшиш някоя глава, за да го направиш, така трябваше да е.
Защитавахме хора като теб.
Хора, имащи много за губене.
Не искахте варварски орди да дойдат в квартала ви,
но вие... вие искахте да сме мили с тях.
Искахте да играем по правилата, но правилата се промениха.
- Убийството винаги е било против правилата. - Кажи го на ченге на патрул,
което е обстрелвано от снайперист.
Кажи го на пожарникарите, чийто гърла прерязаха
със струни от пиано, опънати напречно на входовете.
Нямахме никакъв избор! Бяхме ние, срещу тях! Убий или ще те убият!
Но хората, за които дойдох да говоря с вас не бяха въоръжени, когато бяха убити,
и не представляваха никаква заплаха за полицията, която беше замесена
Докато бяха в ареста, не.
Но... някой съдия щеше да ги освободи.
И те щяха да се върнат обратно.
Някой реши да се увери, че това няма да се случи отново.
Кой издаде заповедта?
Кой дръпна спусъкът?
- Не знам. - Телата? Къде са погребани?
- Ти беше там. - Не знам.
Нищо не знам.
Хей, Сейдж.
Хайде да се повозим.
Клайд ми каза, че те е видял в къщата на Уилоу Стрийт.
И си бил с онова момиче. Така ли?
Какво сте правели вие двамата там?
Нищо.
Разказваше и за къщата?
- За загиналите хора? - Да.
Как умряха те, Сейдж? Защото ъ...
забравих.
- Генераторът се повреди. - Точно така.
Беше няколко дни след пулсът, и всички лампи не светеха.
Но ти вероятно си твърде млад, за да го помниш, нали така?
Не. Помня, когато лампите не светеха.
Какво друго си спомняш?
Защо ме гледаш така?
Не ме зяпай, хлапе. Не е учтиво.
Казах да не ме зяпай.
Сега ме чуй. Стой на страна от това момиче.
Не я познаваш, не трябва да говориш с нея. Разбра ли?
Добре.
Сега се разкарай.
Сейдж? Труди? Има ли някой вкъщи?
- Сейдж! Какво се е случило? - Нищо.
- Кой ти причини това? - Никой!
- Кажи ми. - Остави ме на мира!
Аз също имам тайна.
Виждам го понякога.
Нощем.
- Макс, това е безумие. - Това е единственото обяснение.
- Не, това е оскверняване на гроб. - Белегът, огънят.
Какъв белег? Какъв огън?
Стигнах го. Дори духовете имат чувства.
A- а, духовете имат чувства.
- Значи сега ще отмъщаваш за неспокойните духове? - Лъгали са го през цялото време.
- Бил е в къщата. - Кой? Каква къща?
Защо правиш това? Какво очакваш да откриеш?
Нищо.
- Виждаш ли? Празен е. - Макс, какво по дяволите става тук?
Той не е умрял в пожара. Жив е.
Сейдж. Сейдж е Сам Гилан.
Как сте могли, да разкопаете гроба на бедното момче?
Как сте могли, да заровите празен ковчег?
Искахме да му направим подходящо погребение.
Беше празен, защото тялото му не беше намерено.
Според смъртния акт, който вие сте издала и подписала...
останките на Джон, Емили и Сам Гилан са били прибрани от мястото.
Знаем, че сте фалшифицирали документа.
И знаем кой е Сейдж. - Не знам за какво говорите.
- Изгарянията по тялото му? - Претърпя автомобилна катастрофа като малък.
- Белегът на ръката му? - Той е Сам Гилан.
Оставете го на мира.
- Моля ви. - Защо ще го лъжете?
Защо ще лъжете всички?
Защото ще го убият, точно както направиха с Джон и Емили.
Кой? Кой ще го убие?
BC и приятелите му.
В нощта на пожара, аз бях първа там.
Те не ме видяха, но аз ги видях.
Бягаха, смееха се, викаха.
Чух нещо в храстите.
Беше Сейдж. Сам.
Беше изгорен отгоре до долу. В шок.
Заведох го вкъщи, преди да дойде някой друг. Не знаех какво друго да направя.
- Защо не отидохте в полицията? - Каква полиция?
Всички бяха преназначени в градовете, за да потушат бунтовете.
Бяхме сами навън.
Не знаех към кого да се обърна и на кого мога да се доверя.
За това не казах нищо на никого. Просто го държах вкъщи.
Чаках да се оправи.
Но не можехте да го криете вечно,
за това сте казали на хората, че ви е племенник.
Тогава всичко беше объркано. Никой не питаше.
Всички си имаха проблеми, за които да се тревожат.
И Сейдж...
беше толкова травматизиран от това, което се случи...
Започнал е да си вярва.
Единственото, за което трябваше да се тревожа, беше ВС и другите.
И защо отидоха там и убиха тези хора?
Не и това, което много хора си мислеха, че правят. Нападаха аутсайдерите
Сейдж!
- Е? - Отидоха там, за да говорят с нея.
Бяхме... пияни. Бяхме толкова пияни, човече.
- Тя не знае, че ние сме го направили. - O, така ли?
И как така тя не каза нито дума, на които и да е от нас от десет години насам, а?
Казах ви, че трябваше да я убием още тогава. И двамата.
Значи вината е наша? Не беше ли твоя идеята, да отидем там?
Ти каза, че имат храна.
- Това ли ще кажеш, Хърман? - Ти я загуби и удари момчето.
- Мислех, че знае, че пулсът идва. - Да бе. Ти и твоите теории.
Значи аз сгреших. Както и да е, нямаше да трябва да ги убиваме,
ако този идиот не беше сграбчил жената.
Някой трябваше да даде урок на тези араби.
Освен това и вие също имахте. - Да, кога не си ставал за работа.
Хей!
- Остави го, човече! - Момчета!
За Бога. Може би не им е казала нищо, а?
- Да, добре, ами хлапето? - То не си спомня нищо.
- Няма да си отиде, защото ти го искаш! - Спри да викаш!
Млъкнете!
Просто ме оставете да помисля.
Бени, краката ти отново ме безпокоят. Ще посетиш доктора.
Разбери какво може да им е казала.
Клайд, мисля, че е време да станеш доброволец наблюдатал.
Разбери какво Хърман и неговите щурмоваци знаят за гробът.
- Ти си с мен. - Къде ще ходим?
Ще напомним на хлапето, че добрите, малки момченца не говорят с непознати.
Това не е истина. Не може да бъде.
Истина е.
И ти винаги си го знаел.
Знам, че боли, но не можеш да се криеш вече от него.
Добре ли си?
Имаме си компания. Заведи го в спалнята и останете там. Направи го.
Хей, Сейдж?
- Търсим Сейдж. - Не е тук.
Значи, нямаш против да влезем, и да...
Предполагам, че ще трябва да ми повярвате.
Труди ми се обади, каза, че Сейдж е изчезнал.
Да, те го държат вътре.
- Вие какво правите тук? - Опитваме се да помогнем, да намерим хлапето.
Той е намерен.
И така, защо не изчезнете?
Вървете.
Не ме карайте да повтарям.
- Стана и по-зле. - Върни се в стаята и й дай хапчетата.
Ето. Аз ще отида да доведа момчетата.
Блокирай краят на пътят и се увери, че никой не идва.
Увери се, че те не излитат за помощ.
OK.
Не знам... кой издаде заповедта. Но...
Това няма значение сега. Не се опитвай да говориш.
Ние... ние всички стреляхме.
Всеки един от нас.
Убий или ще бъдеш убит.
Трябва да е инплантът. Остатък все още е забит в главата ми.
Това засяга равновесието ти и прави припадъка по-лош.
- Ще премине. Винаги е така. - Междувременно,
никой от нас не е във форма, за да направи повече за бягството.
- Те се връщат. - Ще съм готов за тях. Ти по-добре изчезвай.
- Няма да ви оставя. - Послушай го.
Приключих с криенето. Не искам да го правя повече.
- Готов ли си? - Готов.
Хей, Джони! Хайде, излез. Искаме да говорим с теб.
Въоръжени сме. Напуснете или ще срещнете силна съпротива.
O. Добре, тогава просто ще напуснем.
Но първо ще стегнем няколко хлабави края.
- Какво е това? - Бензин.
Бени. Отиди от задната страна на къщата.
Добре. Сега се върни и се погрижи за Макс.
Върви!
O, по дяволите!
Аз ще съм отпред. Отиди отзад. Ще държа предният прозорец.
Какво зяпаш бе, парцал?
Не знаеше ли, че ще дойде? А?
Хвърли я!
По дяволите, докторе, ти знаеше за пулсът! Нали така?
Нали така, а?
- Не! Моля ви! Не! - Ще мълчиш ли, а?
Ще си платиш!
Да подпалим този мухльо.
Мислех, че инвалидната количка... изгражда силна горната част на тялото.
Сейдж! Пожарогасителят!
Сейдж! Вземи пожарогасителят.
Сейдж!
Не знаехме, какво се е случило там горе онази нощ. Свидетелството беше унищожено в огънят.
Слушах какво казват хората: "Защо те са единствените, получили храна и енергия?"
"Сигурно са знаели за пулсът."
Можеш да видиш къщата им на няколко мили от тук.
Единственото нещо се проясни.
Знам, че звучи налудничаво сега, но...
хората щяха да кажат, че трябва да знаят, че идва.
Някак си е имало смисъл.
Не им е помогнал, защото... Гиланс не са били тукашни?
Никога не съм мислел, че някой ще мине през това.
Сейдж.
Тя премина през много, заради теб.
Късметлия си, че имаш някой такъв в живота си.
Да.
Ти също.
Добре е да знам, че когато супер героят е зает,
партньорът е готов да се намеси.
- Как се чувстваш? - OK.
- Имайки предвид, че до сега не съм убивал. - Понякога нямаш друг избор.
Лоугън разбра. Не можеш да получиш повече от това, за което си се спазарил,
когато търсиш къде са погребани телата.
Дори и да не са погребани след всичко.
Казват, че не можеш да вдигнеш умрелите, но понякога,
ако си подготвен да минеш през малка част от адът... може би можеш.
Превод: James2003